LONDON 29. JUNIJ 1613
V GLEDALIŠČU GLOBE SO IZVAJALI
SHAKESPEARJEVO PREDSTAVO ŽIVLJENJE HENRIKA VIII.
OGLAŠEVALI SO JO POD DRUGIM NASLOVOM:
MED ČETRTIM PRIZOROM PRVEGA DEJANJA
SE JE SPROŽIL TOP, KI JE ZANETIL OGENJ.
GLEDALIŠČE GLOBE JE ZGORELO DO TAL.
WILLIAM SHAKESPEARE NI NIKOLI VEČ NAPISAL ŠE ENE IGRE.
Vzel bom vašega konja, gospod.
Prosim, prinesi mi pivo, poba.
Govori se, da je zgorelo gledališče.
Katero pa?
Moje.
Vi ste Shakespeare, pesnik.
Pripovedujete zgodbe. -Nekoč sem jih.
Imel sem zgodbo, a ni bila nikoli dokončana.
Jo boste vi dokončali namesto mene?
Z zgodbami sem opravil. Ne vem, kako bi končal tvojo.
Seveda veste.
Lahko noč, mož.
Dvajset let, Will.
Vedno manj smo te videvali.
Imamo te za gosta.
In gost dobi najboljšo posteljo.
Lepo počivaj.
Mislila sem, da bo umrl v Londonu. Tam je tudi živel.
Ni važno, kje živi ali umre. Važni so le njegovi dediči.
Dedinja bom jaz. Za mano pa najina hči Elizabeth.
Ne, če mu bo tvoja sestra podarila vnuka.
Ali pa midva.
Razmišljal sem, da bi posadil vrt.
Saj imava vrt.
Ne mislim na vrt z zelenjavo ali cvetlicami.
Govorim o posebnem vrtu za Hamneta.
Hamnet je v nebesih. Ne potrebuje vrta.
Jaz pa ga.
To je kar velik preskok od predstav v Londonu.
Na neki način, Maria, je pravzaprav precej podobno.
Podobno? Le kako?
No...
Danes bova vzela mere za naš oder.
Vrt ni gledališče.
Ja, toda, predstava, vrt, štruce kruha,
ki jih spečeš vsako jutro,
vse to izhaja iz zamisli,
iz nuje, da...
Ustvariš nekaj lepega, nekaj, kar potrebuješ.
Kruh se začne s kvasom in moko.
Tako je. S sestavinami. Zdaj me razumeš.
Grmički, robidnice, kvas, moka, pesmi, igralci,
vse to se začne z brezpogojnimi sanjami,
ki morajo prevedriti vse vrste tegob,
vreme se bo obrnilo, prišel bo mrčes,
pečica se bo ohladila, kvas se bo skisal,
in v mojem primeru bodo tvoji kolegi,
kot je sijajni, a nori, igralec, Dick Burbage, protestirali
in zahtevali večjo predstavo za manjši proračun,
in krajšo predstavo, v kateri bo on imel večjo vlogo,
in vse te ovire bo treba preskočiti,
ne da bi pozabili na začetne sanje.
In kako je, ko pride vse skupaj?
No, kakšen vonj ima sveže pečen kruh?
Kaj pa ti počneš tukaj?
Na te stvari ne smeš lulati.
Na to ne smeš lulati in na to tudi ne.
Mož!
Hvala.
Odkopavanje korenin je naporno.
Seveda je.
Nekoč sem izruval cel gozd
in ga prestavil na oder v Dunsinanu.
V realnosti so stvari drugačne.
Obetaven je bil, Anne.
Komaj si ga poznal.
Poznal sem ga iz njegovih pesmi.
Pa ja, pesmi. -Ja, iz pesmi.
Morda so bile otročje,
a polne duhovitosti v vsaki kitici.
No, on ne bo več pisal.
Ne.
In tudi jaz ne bom.
Ne žaluješ za Hamnetom, ampak za sabo.
Žalujem za sinom.
Zdaj.
Zdaj žaluješ za njim.
Takrat pa si napisal Vesele Windsorke.
Res je.
Morala se bo navaditi.
In se spomniti, kako nekomu biti žena.
Moj mož misli, da si sem prišel umret.
Kaj res?
Pravkar sem kupil penzion.
Še vsaj 10 let ne smem umreti.
Zakaj si se torej vrnil domov?
Ti je zmanjkalo zgodb?
Susanna, dolgo sem živel v namišljenih svetovih,
in izgubil občutek za realnost.
In resnico.
Judith pravi, da ni nič resnično.
Judith je 28-letna devica.
Res je.
Ko umre oče, bom obubožala.
Ne, otrok.
Jaz bom dobila tretjino njegovega bogastva.
Dokler ne umreš.
Saj veš, da si starejša od njega?
Susanna ti bo pomagala.
Susanna bo ubogala svojega moža.
Ničesar ne bom dobila.
Kar si tudi zaslužim.
Judith.
Če si ne moreš odpustiti,
kako misliš, da ti bo odpustil Bog?
Saj mi ne bo.
K temu ribniku sem se zatekel
tistega dne, ko so me vrgli iz šole.
Vem, oče.
Svetnikov sin dobi brezplačno izobrazbo,
toda sin od lopova...
Svet se mi je porušil.
Toda oboževal sem ta kraj.
In tudi vi otroci ste ga oboževali.
Ja.
Vsak dan smo hodili sem.
Čeprav Hamnet ni šel nikoli v vodo. -Ne.
Ni bil pogumen kakor Judith.
Ali celo... Kakor jaz.
Toda njegov um je bil pogumen.
Nekoč me je pripeljal sem,
da bi mi pokazal, kaj je napisal.
Rekel sem mu...
Da sem najponosnejši oče v vsem kraljestvu.
Še vedno sem.
Izvoli, ljubica.
Tvoj oče razmišlja o zapuščini. -Ti razmišljaš o tem.
Tudi ti bi morala.
Jaz sem tvoj mož
in to zadeva naju oba.
Okusno je, ljubica.
Še malo pojej.
Hvala.
Mož! Nedelja je!
Nedelja?
To ni London.
Če zamudiš na mašo, te bodo oglobili.
Dobro jutro.
Lepo vas je videti.
Shakespeare.
Še eno nedeljo sedite na družinski klopi,
upam, da je ne boste morali zapustiti
kakor vaš oče.
Jaz nisem moj oče, Sir Thomas.
Lepo, da okopavate vrt.
Končno ste opustili gledališče, ki je ljudi odvračalo od Boga.
Vas škrjančeva pesem odvrača od Boga, John?
Seveda ne.
Ta je dokaz Boga.
Morda sem bil za nekatere...
Jaz škrjanec.
Rabim uslugo, tast,
a moškega nerad odvračam od dela.
Se boste oglasili, ko končate?
Bom, John. -Hvala.
Je Susanna v redu?
Je. Hvala. -In Elizabeth?
Tudi. Hvala. -Dobro.
To rad slišim. -Ja.
Ja.
Hvala, John.
Lep dan, ga. Hall.
Povejte sestri, da imam dobro rensko vino,
eno steklenico dobi zastonj,
če se mi nasmehne.
Povedala ji bom, Tom.
Jutro, Lena. -Dobro jutro, ga. Hall.
Paket imamo za vas. Frank.
Oprostite.
Živo srebro, ga. Hall?
Moj mož je zdravnik.
Rekla je, da je paket za vas.
Jutro, Kate.
Dober dan, g. Smith. -Ga. Hall.
Potrebujem blago.
Lahko blago za poletno obleko. Črno.
Črno? Za poletje?
Bi raje to modro?
Moj mož ne mara razkošnih stvari.
Če bi vsi poslušali vašega moža, bi bila moja trgovina pusta.
Žalovanje brez smrti.
Naš Rešitelj je nosil le krpo,
a je bil božanski.
Kakor vi, Susanna.
G. Smith...
Jaz sem poročena ženska.
Nesrečno.
To ni...
Morala bi povedati možu.
Pa mu boste?
On ve.
Susanna.
Sosedov pes se zelo zanima za moje vrtnarjenje.
Hall hoče, da mu pomagam odstaviti vikarja.
Saj ve, da mu ne bom.
Misli, da ga imaš rad. -Dober igralec sem.
Hočem ga imeti rad, zaradi Susanne, toda John je...
Hinavski drekač.
Puritanec.
Hecno, kajne?
Puritanec, ki hoče zapreti vsa gledališča,
bo dobil vso Shakespearjevo posestvo.
Se vama to ne zdi smešno?
Meni se.
Samo, da veš, Judith,
svojega posestva ne nameravam zapustiti Johnu.
Ne. Zapustil ga boš sveti Susanni
in po zakonu je njena lastnina njegova.
Kakor njeno telo, ki ga on izrablja po želji.
Kako si groba, Judith.
Nekoč si bila tako preprosta in vesela.
Kaj res, oče? Kdaj je bilo to?
Preden je umrl Hamnet? O tem govoriš?
Preden je umrl Hamnet, jaz pa ne?
Judith. -Takšnega mnenja je.
Ko prebira katero od tistih pesmi,
ki sploh niso dobre,
pomisli: "Zakaj je ona preživela, on pa ni?"
"Zlatega dečka ni več in veste, kaj?
Meni je ostalo dekle.
Ničvredno dekle.
Nekoč je bila lepo dekle.
Preprostega in veselega duha.
Zdaj pa je postala jezna psica,
ki je še vedno tukaj.
Zakaj je umrl napačen dvojček?"
Hvala za večerjo, Anne.
Nikoli nisem bil neprijazen do nje.
Tako dolgo drugim polagaš besede v usta,
da misliš, da šteje, kar je izrečeno.
Sir Thomas...
Puritanci nasprotujejo starim običajem.
Nekateri jim to zamerite.
A spomnite se Korinčanov.
Te dobre kristjane vodi iskrena vera.
Oni so zgledni meščani.
Oni so spodobni... -Pa so res, g. Woolmer?
So res? Ali pa so prešuštniki?
Videl sem Susanno Hall, ki se je izmuznila iz moževe hiše,
v sobo Rafeja Smitha. Sredi noči.
Kleveta! -To lahko dokažem!
Ne govorite nam, kako naj si rešimo duše, dr. Hall.
Medtem ko se vaše puritanske žene gonijo kot kurbe!
Odvetnikom sem naročil, da mu sodimo zoper klevetanja.
V javnosti? -Klevetanje je bilo javno.
John Lane je nevaren.
Tega ni rekel, ne da bi vedel, kako naj to dokaže.
Lahko to dokaže? -Kaj pa ti misliš?
Vaš mož se boji, da lahko.
Bojim se, da je njegova laž prepričljiva.
Kakšna groza.
Da je okrivil našo družino, ki je dobra in nedolžna.
Shakespearjevih ne bodo dvakrat uničili.
Pripeljite obtoženca.
Vaša milost, Johna Lana ni tukaj.
Ga ni? -Izginil je.
Susanno Shakespeare so hudo izrabili.
Ker ga ni, je John Lane spoznan za krivega klevetanja
in bo izobčen iz cerkve.
Zakaj?
Zakaj je ta moški blatil najino Susanno?
Verjetno, da bi škodil njenemu možu.
John Hall je puritanec,
hotel je spreobrniti cerkev in celo mesto.
John Lane pa ima rad slaščice in pivo.
Zakaj ni prišel na sodišče in se zagovarjal?
Jaz...
Govoril sem z njim o tem.
O čem sta govorila?
Vprašal sem ga, če je videl Tita Adronika?
Ne spoznam se na igre.
Proč od mene.
Vidimo se na sodišču, vi in vaša kurbirska hči.
Med drugim govori o
mavrskem lopovu Aaronu,
Afričan, ki ga je odigral, je bil sijajen in grozljiv.
Ubil sem človeka, smrt snoval,
posilil dekleta ali utrl pot posilstvu,
krivo prisegel ali nedolžne tožil,
zanetil mržnjo med prijatelji,
pripravil vole revežev, da so drug drugemu vratove polomili,
požgal ponoči skedenj in senik,
in gledal solze, ki so jih gasile.
Večkrat sem mrtve iz groba izkopal
in jih postavil svojcem tja na prag.
Ha, storil sem na tisoče strahot
s tako lahkoto, kot bi muho ubil,
in ni mi žal ničesar, razen tega,
da jih ni za menoj še stokrat več!
Videl sem ga,
kako je iztrgal srce človeku, ki mu je naredil krivico.
A ta nenavadni človek je znal biti nežen.
Nekega dne se je njegovo divje srce omehčalo
in zaljubil se je v mojo hčer.
Susanno?
Toda njuna ljubezen seveda ni bila mogoča.
Toda prisegel je, da če ga bo kdaj rabila,
bodo njegov meč, njegovi kremplji in zobje njeni,
da se z njimi brani ali pa pobija.
Naj mu povem za Susannine tegobe?
Videla sem Tita.
Aarona je igral izredno zlat poba.
Ja, krasen fant. Lane tega ne rabi vedeti.
Resnici ne pustim, da uniči dobro zgodbo.
Misliš, da je kaj resnice v tem...
Kar Lane pravi o Susanni?
No...
Med njima je hlad.
To se opazi.
Pet let je, odkar sta dobila otroka.
Ona pozna Rafa Smitha.
Iz Londona je naročila živo srebro, ki zdravi sifilis.
Will.
Vem, da Susanna nima sifilisa.
In on? Moški s sifilisom ves čas ščijejo.
Kakor on. Je to...
Je to razlog, da ona nima več otrok?
Je iskala...
Tolažbo drugje?
Susanna je pobožna ženska.
Ne bi izdala svojega moža.
Morda pa ga ni izdala.
Judith?
Morda ji je on to naročil.
Ta misel ni odveč.
In, oče, če boš zaradi tega dobil vnuka,
ti bo res mar za resnico?
Resnica je ta, da sem srečen, da so jo oprali krivde.
Nič ni nikoli res.
Še eno pesem sem ti napisal.
Bi jo rad slišal?
Hamnet?
Will?
Anne?
Tukaj je bil.
On bo vedno tukaj, Will.
V Londonu so zaključili s predstavami.
Gostilne bodo... -Če pogrešaš London,
se vrni nazaj tja. -Bi rada, da grem?
Važno je samo to, kar hočeš ti, in ti nočeš biti z nami.
Kako to misliš, Judith? -Prišel si žalovat za Hamnetom.
Žalovat za pokojnim sinom
in mu posadit vrt. -Judith.
Ne, midve sva že žalovali za njim.
Ko je umrl in še nekaj časa po tem,
zdaj pa se zdi, da morava začeti znova,
kot bi bil ravno pokopan, ker imaš zdaj
ti končno čas za žalovanje.
Boš utihnila?
Če ne spoštuješ mene, spoštuj vsaj sebe.
In če ne žaluješ več, vsaj spoštuj spomin nanj.
Ne reci, da ga ne.
Dokaži to. Če že nimaš njegovega daru,
potem bodi vsaj dobra kot on,
saj tratiš svoje življenje!
Vem, kaj si misliš o namenu žensk.
Vem, kaj hočeš od mene.
Gospod Shakespeare?
Nočem vas motiti. -Dobro.
Krasne novice. Adijo.
Hotel sem vas vprašati...
Če želite biti pisatelj, začnite pisati.
Bi lahko... -Nimam najljubše igre.
Spoštujem vse dramatike,
in ženskam bi morali pustiti igrati ženske vloge,
kot to počnejo na celini. Zdaj pa, če dovolite.
Hotel sem vas vprašati, kako ste vedeli.
Kaj pa? -Vse.
Prijatelj, še polže komaj odganjam z rožlinov.
Na tem svetu ni kotička, ki ga niste raziskali,
in ni duše, ki je ne bi znali krmariti.
Kako?
Kako znate to?
Kar znam...
Če to znam, česar ne trdim...
Potem si to zamislim.
Toda šolo ste pustili pri 14 letih. Niste potovali.
Od kod vam domišljija? -Ta izhaja iz mene.
Iz vas?
Ja.
Iz vsega, kar sem naredil in videl,
iz vsega, kar sem prebral, in iz pogovorov, ki sem jih imel,
in Bog pomagaj, vključno s tem.
Če hočeš biti pisatelj
in govoriti v imenu drugih,
moraš začeti pri sebi.
V globini duše.
Spoznati moraš vsebino lastne duše
in svoje človečnosti.
In če si iskren do sebe,
je vse, kar napišeš,
resnica.
Če ne morete rešiti mojih rožlinov,
me pustite žalovati za umrlimi.
Toda zakaj?
Zakaj ne pišete več?
Adijo.
Jutro, Tom Quinley. Sod piva
in tri vrče vina na posestvo New Place.
Običajno naročilo in običajna prošnja.
Vzemi me za moža. Vrnil ti bom nasmeh na lica.
In vsem drugim deklam, za katerimi skačeš.
Snubim pa samo tebe. -Ko bi že nehal.
Spomnim se dekleta,
najlepšega in najsrečnejšega v vsem mestu.
Spomnim se njenega smeha in kako sem ji kradel poljub.
Rad bi videl žensko, ki je to dekle postalo.
To zagotovo nisi ti.
Gospodar!
Gospodar.
To je od grofa Southamptona.
Anne? Anne.
Grof Southamptona gre na sever,
pisal mi je, da bo v bližini
in da bi rad nekaj ur preživel z mano.
Si me slišala, Anne? Grof Southamptona.
Slišala sem te.
In spomnim se, ko sem prvič slišala za grofa Southamptona.
To je bilo na dan, ko so izdali knjigo poezij.
Sonetov, so mi rekli.
Mislil si, da mi ne bo mar, saj ne znam brati.
Toda veliko ljudi zna, celo v našem mestecu.
Vključno z eno od tvojih hčera.
Sonete so izdali nezakonito.
Brez moje privolitve.
Napisal si jih in ljudje so jih brali.
In ko so jih prebrali, so vprašali: "Kdo je to?
Kdo je ta temna dama, v katero je zaljubljen?"
Bile so samo pesmi. -"Čeden moški?"
Bile so samo pesmi. -Ne odgovori mi.
Nočem vedeti.
Nisem hotela vedeti in tudi zdaj nočem vedeti.
Toda vem, na koga so ciljali.
Zdaj pa prihaja k meni na obisk.
Vsa ta leta, Will...
Te je skrbelo za lasten ugled.
Si kdaj pomislil na mojega?
Slišal sem, da prihaja ugleden gost.
Moji možje mi pravijo, da je v bližini.
Seveda mi ga boste predstavili.
Naj pride v Charlecote, da se odpočije.
Tega ni vajen.
Seveda vas bom povabil, da se nama pridružite. Samo vi.
Nočem ga obremenjevati.
Vi se vrnite v hišo.
Pozdravit ga greva.
Dobrodošli v Stratfordu-upon-Avonu.
Vi pa ste?
Sir Thomas Lucy iz Charlecotskega dvorca
ter član okrožnega parlamenta.
Vam smem predstaviti svojo ženo?
Gre za kakšen posel? -No, jaz...
Bi mi radi predstavili kakšen zahtevek?
Ne, ne. Hotel sem vas povabiti...
Potem pa se umaknite, Sir Thomas. Nočem vaše družbe.
Prišel sem obiskat najsijajnejšega človeka v kraljestvu.
Takoj za kraljem, seveda.
Kakšna predrznost. Pohlepen član parlamenta.
Vsakomur bi prodali sam viteški red.
Že večkrat me je ponižal.
Zakaj pa mu to pustite?
Kdo pa je on? Sin od sina.
Nič več.
Njegova nadutost sloni zgolj na dejstvu,
da ga je iz tiča iztisnil neki nepomembnež.
Kar velja tudi zame. -Ne.
Jaz sem sin od sina, Will.
Sin Henryja Wriothesleyja.
In če ne bi bil sin Wriothesleyja,
potem me vaš Thomas Lucy, sin Thomasa Lucyja,
ne bi prišel pozdravit s posmehom.
Vi pa ste... -Sin lopova.
Apolonijev sin, Will.
Bog poezije in resnice.
Najboljši...
Najbolj dodelan...
In najsijajnejši um, ki je kdaj obstajal na tem svetu.
Torej...
Zakaj ste tako majhni, Will?
Majhen? -Zakaj ste tako majhen možakar?
Vaša milost, jaz...
Množice znate očarati z vsako svojo besedo,
pred Sirom Lucyjem pa pokleknete.
Pokleknem? -Tvoj talent je večji
od vseh pesnikov skupaj,
živite pa tako majhno življenje.
Moje življenje se mi ne zdi majhno.
Dajte no, Will. V primerjavi z Kydom?
Ali Marlowom?
Kakšen človek je bil on.
Kakšno življenje. Vohun, pustolovec, fukal je za Anglijo.
Fante, dekleta. Fante in dekleta.
On je znal živeti.
Je pa mrtev, ne moreš vedno zmagati.
Vsi so mrtvi, Will. Marlowe, Green.
Zmerjal me je.
Ja, rekel vam je "domišljavec". Vidite, še zdaj mu zamerite.
Kyd, Nashe...
Spenser.
Vsi so mrtvi.
Ubili so jih pijača in strast, seks in nasilje.
In življenje.
Toda vi...
Preživeli ste.
Ja, preživel sem.
V svoji lepi hiši. -Več hiš imam.
In vaš grb. Koliko ste dali zanj, Will?
Dvajset funtov. -Dvajset funtov.
Človek, ki je napisal Hamleta, Henrika V, Macbetha,
Romea in Julijo, je plačal 20 funtov za naziv "gospoda".
Will, zakaj vam je mar?
Očeta so nekoč oglobili, ker ni šel v cerkev.
Veste, zakaj ni šel?
Je bil duhovnik preveč protestantski?
Govori se,
da vas Shakespearje spremlja duh papeštva.
Ne gre za vero. Ni smel v cerkev,
ker je bil polovici cerkvene skupnosti dolžan denar.
Mislim, da bi mi bil vaš oče všeč.
Ljudje so ga imeli radi.
In tudi jaz.
Morate spet pisati, Will.
London vas potrebuje.
Jaz vas potrebujem.
Zdaj imamo samo Jonsona.
Ki se mi smeji, ker ne govorim grško
in ker ne vem, ali ima Bohemia obalo.
Briga vas zanj. Vi ste napisali Kralja Learja.
Ni mi vseeno, ker to nekaj šteje. No, vsaj v Angliji šteje.
Kar imam, sem si sam prislužil,
in zato dvomijo vame.
Morda bodo vedno dvomili vame.
Toda imam svoj denar, imam svoje hiše
in imam svoj grb.
In imate pesmi.
Kristus, človek, imate svojo poezijo.
In to kakšno poezijo.
Tako lepo...
Čudovito poezijo.
In nekatero od njih...
Ste napisali zame.
Ja.
Ja, vaša milost.
Za vas.
Ostarel sem.
Kot ste napisali, da bom, v svojih sonetih, prasec.
A lepota, ki sem jo vzbudil v vas, bo večno mlada.
In čez tisoč let,
ko bodo ljudje brali te verze...
Bom mlad.
In še vedno živ.
V srcih še nerojenih ljubimcev.
Pesmi so bile samo za vas, vaša milost.
Ne za druge duše in ne za tiste, ki še pridejo.
Samo za vas.
Seveda ste mi samo laskali.
Kot bi jaz moral vam.
Ja.
Samo laskal sem vam.
Toda...
Govoril sem iz globine svojega srca.
No, takrat sem bil mlajši.
Mlajši in čednejši.
Lepi, vaša milost, taki boste za vedno.
Ko od usode in ljudi prezrt
ves sam izgnanstvo svoje objokujem,
zaman nebesa gluha nadlegujem,
zlo srečo kolnem in sam s sabo sprt,
kot kdo drug bi bil rad poln upov,
lep, s prijatelji obdan,
nadarjen in pa pesniško bogat,
to, kar želim si najbolj, a zaman,
me v tem, ko se že skoraj zaničujem,
obide misel nate;
in srce se
dviguje iz mraka kot škrjanček v zarji dne,
nebu hvalnice pojoč,
saj je ta misel nate tak zaklad,
da je ne dam za krono in škrlat.
No, kot sem rekel...
Samo laskanje.
Resnica je.
Upanje me ni nikoli zapustilo.
Upanje?
Will? -Da je bilo morda...
Na neki način obojestransko.
Obojestransko? -Da ste morda tudi vi...
Pozabite na to, Will. -Jaz...
Ni vam enakega pesnika,
in jaz, kot vsi, ki imajo srce ali pamet,
sem vaš ponižni sluga.
Kot moški, Will, pa ni na mestu, da me ljubite.
To, da imate nad vrati grb za 20 funtov,
ne spremeni tega dejstva.
Tako, moram iti.
Zbogom.
Obiskat sem prišel pesnika
in od pesnika se tudi poslavljam.
Ko od usode in ljudi prezrt
ves sam izgnanstvo svoje objokujem,
zaman nebesa gluha nadlegujem,
zlo srečo kolnem in sam s sabo sprt,
kot kdo drug bi bil rad poln upov,
lep, s prijatelji obdan,
nadarjen in pa pesniško bogat,
to, kar želim si najbolj, a zaman,
me v tem, ko se že skoraj zaničujem,
obide misel nate;
in srce se
dviguje iz mraka kot škrjanček v zarji dne,
nebu hvalnice pojoč,
saj je ta misel nate tak zaklad,
da je ne dam za krono in škrlat.
William Shakespeare.
Tvoj prijatelj grof
na svoje potovanje ni povabil žene.
Morda mu ženska družba ne ugaja.
Njegova milost in grofica Elizabeth
sta zagotovo srečno poročena.
Tudi zate si želim enako.
Zakaj nisi poročena?
Zdiš se mi lepa.
Sebi pa se ne. -Poglej se v zrcalo.
Nimam zrcala. Ni mi bil všeč odsev v njem.
Ljubi bog, hči, kakšna črna misel,
sploh zato, ker si sebi edina družba.
Tako pač je. -In otroci?
Vse ženske si jih želijo. -Očitno.
Si ti ne želiš otrok?
Bi rad, da otrok zamenja Hamneta?
To bi bilo dobro zate.
Mož in otroci, za družbo in uteho.
Morda se ji zdi, da ji zakon tega ne bi nudil.
Kaj res, Judith? Gre za to?
Videla si materino bedo in pomislila: "Raje bom samska
kot v zakonu z moškim, ki me zapostavlja."
Nisem rekla, da sem bedna. -Ne, nisi,
čeprav drugim v usta polagam besede,
lahko občasno vidim, kaj leži za izrečenim,
in tega imam dovolj.
Neumorno sem garal za to družino.
Zase. -Ja, ker sem glava te družine!
Dal sem vam lepo hišo in služabnike,
pošiljal sem vam denar. Ni to dovolj?
Imaš dve lepi hčeri, sijajnega sina ter moža, ki je,
čeprav ga ni bilo, ves čas mislil nate.
Mar niste imeli vsega dovolj?
To družino sem povzdignil!
S talentom sem v hišo prinesel slavo in denar.
Ja, s svojim talentom. Naj ga kar prezrem?
Naj prezrem dar od Boga,
da bi ostal tu v Stratfordu,
in izdeloval rokavice,
da bi se ti počutila bolj cenjeno?
Hamnet je umrl, mene pa ni bilo. Tega se zavedam!
Vzela ga je kuga!
Kot na milijone drugih, in vzela bi ga,
tudi če bi bil v Stratfordu ali Londonu ali pa na poti.
Izgubila sva sina! Tega se zavedam!
In jaz nisem bil tukaj!
Kolikokrat naj to rečem? Ni me bilo!
Izgubila sva genialnega fanta, mene pa ni...
Hamnet ni bil genialen!
Kaj... -Judith, nikar.
Kako to misliš? -Bil je lep...
Toda ni bil genialen.
Judith, rekla sem, da nehaj.
Jaz sem jih napisala. -Kaj si napisala?
Pesmi.
Tiste pesmi, ki so ti tako ljube,
prežete z duhovitostjo v vsaki vrstici.
Jaz sem jih ustvarila.
Hamnet jih je samo zapisal.
Malce mu je pomagala. To je vse.
Ne, jaz sem jih ustvarila. Vse od njih.
Ne. -Hamnet je bil prijazen,
vendar ni bil dober. Ni! -Ne, on je bil genialen.
Ne, Will.
On je bil običajen fantek.
Kaj? -Če bi ga bolje pogledal...
Lastnega sina?
Če bi ga pogledal... -Saj sem ga!
Videl si, kar si hotel videti. Sebe.
Sebe?
Videl si fantka z drznim umom, kakršen je tvoj.
Fantka, ki je bil srečen, da njegov oče ceni njegov dar.
Ni bil genialen, a vedel je, da ne bo nikoli
dosegel tvojih idealov. Bal se je tvojih obiskov.
Tega nismo načrtovali. Vsaj ne na začetku.
Judith si je izmišljevala zgodbe in rime.
Hamnet je eno slišal...
In si jo naslednji dan zapisal, ko je vadil pisanje.
Ti si jo našel in mislil, da je njegova.
So zdaj ničvredne?
Niso njegove.
Jih ne boš več bral?
Uživaš v njihovi duhovitosti.
No, niso njegove.
Niso.
Moje so.
In z njimi bom naredila, kar hočem.
Ne! Ne, ne, ne!
Ne, ne, ne, ne boš jih dobil.
Judith se je hotela naučiti pisati,
saj veš, po Hamnetovi smrti.
Vendar ni imela potrpljenja.
Kot ga ima Susanna.
Tudi sama bi rada znala napisati
nekaj črk abecede, sploh zato, ker si ti moj mož.
Se spomniš najinega poročnega dne?
Jaz, starejša, noseča...
In ti, pameten fant, star 18 let.
Vem, kaj so mislili ljudje.
Še podpisati se nisem znala.
Naredila sem samo križec.
Počutila sem se trapasto.
Potem pa si šel v London in postal velik pisatelj,
ki je imel doma ženo, ki ni znala brati.
Spraševala sem se, če te je to motilo.
A zakaj bi te?
Saj te ni bilo tukaj.
Žal mi je.
Izgubil si sina.
Vsak bi žaloval.
Hči ni nič.
Naša usoda je samo ta, da postanemo last drugega moškega.
Zbledimo.
Ne, Judith.
Ne smeš zbledeti. Zakaj ne bi spet pisala?
Veš, da ne znam pisati. -Lahko te naučim.
V meni ni več nič poezije.
Zakaj? -Ker je umrl napačen dvojček.
Vzela ga je kuga, ta pa ne izbira.
Samo kuga je.
Želim si, da bi vzela mene.
Judith, zakaj se sovražiš?
Dvakrat sem ti vzela Hamneta.
Prvič, ko sem ga preživela,
zdaj pa sem ti ukradla sanje o njem.
Dala si mi nove sanje.
Moja lepa hči, pesnica.
Ženska ne more biti pesnica.
Ženske smo na tem svetu z enim razlogom.
Poznam svoje dolžnosti.
Odkupila se bom, ker sem ti ukradla Hamneta.
Obljubim, da se bom odkupila.
Vesel sem, da Hamnet ni napisal pesmi.
Vesel? -Zdaj ga bolje poznam.
V tem vrtu bo cvetela ljubezen, ne ambicije.
Nekaj bo moralo. Saj ni nič drugega zacvetelo.
Res je, da nisem dober vrtnar.
Raje ustvarjam z besedami.
No, to je res.
Ti pomagam?
Še tam.
Tukaj? -Ja.
Tistega.
Izkoplji luknjo. Bravo. Morda lahko dava...
Lahko noč, Anne.
Ostani z mano, Will.
Za uteho.
V drugi najboljši postelji.
Spila bom kozarec vina s tabo, Tom Quiney.
Veš, da nisem dober moški.
Imel sem ženske.
Veliko žensk.
Premalo sem živela.
Ti pa preveč.
Morda pa lahko skupaj začneva znova.
Ni naročala vina. Pila ga je s Quineyjem.
Tam je bila več kot eno uro.
Če Judith išče srečo, potem me to veseli.
To, da greši, je ne bo osrečilo.
Res?
Potem pa upajva, da bo njena nesreča
malce bolj znosna.
To ni prav. Spomni se Svetega pisma.
Spomnim se nasmejane deklice.
Slovesa se ne da dobiti nazaj.
Jaz sem ga! -Ti ga nisi izgubila!
To so bile laži pijanca in katolika.
Judith mora pustiti tega razvratneža.
Če bi se poročali le tisti brez greha,
potem ne bi videli veliko porok.
Ne moreva se več videvati, Margaret.
Oprosti.
Zaradi Judith Shakespeare.
Veš, da ti nisem ničesar obljubil, Margaret.
Skupaj sva grešila. -Otroka nosi.
Kako veš, da je moj? -Predrznež.
Margaret ima veliko prijateljev.
Nehaj. -Prepričana sem...
Mislim...
Verjamem, da je tvoj, Tom.
Res verjamem.
Francis Collins, vstopite. Bi malo vina?
Prosim. -Maria, prinesi vino, prosim.
Veseli me, da ste dobre volje, Will.
Kar ni običajno, ko se pošlje po odvetnika.
Judith se bo poročila. -Ne.
Čestitke.
Bilo bi škoda, da to dekle ostane samo.
No, nobene škode ne bo.
Rad bi spremenil svojo oporoko
in vključil novega zeta, Toma Quineyja.
Quineyja, kaj?
On ima vino in tobak. -Ja, dobra kupčija.
Torej morava vključiti dodatek za fante...
Moje vnuke.
Veliko njih.
Rad bi tudi...
Nekaj zapustil Anne.
Anne? Če vas preživi, bo dobila tretjino imetja.
Seveda me bo preživela. Bolj trdoživa je od mene.
In ne mislim na denar. Tega bo imela še preveč.
V mislih sem imel...
Kos pohištva.
Pohištva?
Anne bo živela tukaj in imela vse na razpolago.
Poseben kos pohištva,
ki mora pripasti njej,
in ko bo na njem, upam, da se bo...
Nasmehnila in pomislila name.
Torej...
En zet ima vinarno, drugi zet pa jo hoče zapreti.
Tako imamo.
Vem, da smo bili včasih
Shakespearjevi sami sebi sovražniki,
in včasih smo imeli...
Druge sovražnike.
Če se John Lane še kdaj prikaže tukaj,
mu bomo odrezali nos!
Imeli smo vzpone in padce...
Rad bi verjel,
da sem svojemu mestu prinesel nekaj časti.
In čeprav nimam več...
Čeprav nimam več sina,
mi pokažite družino v tem mestu, ki ni izgubila otroka.
Imam dve lepi hčeri.
Morda bom nekoč dobil tudi vnuka.
In v tej zadevi se zanašam na vaju, Tom in John,
da se tega lotita.
Najlepša hvala.
Družina je vse...
In danes...
Sem izjemno ponosen na svojo.
Danes sem v cerkvi videla Margaret Wheeler.
Vem za to, Judith.
Kar je, je.
Vse sem ti priznal.
Obljubim, da ona in njen otrok ne bosta lačna.
Našli ga bomo.
Kje je?
Je tam?
Tam je. -Je vse v redu?
Anne, je vse v redu?
Ja, v redu je.
Zakaj potem...
No, veš...
Oče, novico imamo.
In novica je... -Ja?
Noseča sem.
O, ljubica!
Bravo!
G. Quiney!
Bravo, fant moj.
Draga moja.
Sestra, vesela sem zate.
Kako čudovito.
Kje je John? Moral bi biti tukaj.
Pomagat je šel pri porodu.
Quiney!
Margaret Wheeler je umrla pri porodu,
skupaj z otokom.
Otrok nima imena.
Brez imena ne bo mogel iti v nebesa.
Poglej, poglej, g. Shakespeare.
Kakšna smola.
Zdi se, da je obstajal razlog za poroko vaše hčere.
Podobno kot pri vas.
Jabolko ne pade daleč od drevesa.
Hudiča, vi Shakespearjevi ste pa res škandalozni.
Ker je vaša žena neuka kmetica,
vaših hčera ni mogla naučiti morale.
Bolje bo, da se odpravim.
Ne morem ves dan lenariti kakor vi pesniki.
Delat grem.
Delat, Sir Thomas? -Ja, delat.
Posestvo, kot je Charlecote, je treba voditi.
To ni prava služba.
Kot je izgradnja in vodenje največjega gledališča v Londonu.
Treba je plačati igralce, tesarje, šivilje,
podkupnine, zavarovanje, paziti na predpise,
vsak dan nahraniti in odžejati 3000 gostov
ter jim ponuditi spektakel.
Kralj in kraljica sta naročila 170 predstav.
Pomislite na postavitev Bitke pri Shrewsburyju
v dvorani za bankete. Ali pa raje ne. Utrudilo vas bo.
In v vseh letih, ko sem vodil svoj
zapleten in izjemno uspešen posel, Thomas,
sem res našel čas, da si zamislim in zapišem
lepe misli, ki po mojih izkušnjah
prinašajo velik užitek tistim, ki iščejo odmik
ali predah od te doline solza,
brez katere bi bilo vse nesmiselno...
Kot ste nesmiselni vi, Sir Thomas.
In moja žena Anne
ima več modrosti v svojem dreku,
kot je imate vi v celem svojem telesu.
Ko bi vsaj postrelil vašo divjad.
Quineyja smo odstranili.
Žal mi je, da sem prizadel Judith.
In vas.
To me žalosti.
Vem, John.
Bi malo delal z mano, mož?
Za polže lahko nastaviva pivo.
Videti je, da ti gre bolje brez mene.
Raje se bom malo sprehodil.
To je naredila zate.
Hotel si vnuka.
Niste prišli na pogreb.
Bil sem na poti domov.
Prepozno sem prejel novico.
Ko sem prišel sem, je bil že pokopan.
Bilo je poletje.
Vsa trupla hitro pokopljemo, zlasti tista kužna.
To je ta stran.
Avgust 1596.
Hamnet...
Shakespeare.
Tukaj je.
Kupil sem mu žepni nož.
Imel je zložljivo rezilo.
Na ročaju so bile njegove začetnice.
Nož bi mu bil všeč.
Ves čas ga imam pri sebi.
Bi lahko... -Izvolite.
Vsakič ko
obrežem pero...
Si predstavljam, da tega ne dela moja,
temveč njegova roka, ki je zdaj odrasla,
in ga vidim, kako...
Obrezuje svoje pero, z očetovim nožem,
po tistem končnem snidenju.
In nato...
Ko ga namočim v tinto, in kaj napišem...
Še vedno vidim njegovo roko in pišem njegove besede,
predstavljam si, da nisem jaz tisti,
ki misli nanj,
ampak sem jaz tisti, ki je mrtev, Hamnet pa živ,
in je on tisti, ki misli name.
Sprašujejo me, kako sem napisal toliko stvari,
kako sem našel predanost, da sam sedim za mizo,
in pišem igro za igro,
odgovor pa je preprost.
Vedno pišem v družbi svojega sina.
Svojega poba.
Poslal si pome, oče?
Ja, Judith. Hvala, ker si prišla.
Upam, da ti je udobno v novem domu.
Veliko dela je, toda moj mož je priden.
Kljub sramoti, ki nam jo je zadal...
Je dober človek.
Danes sem obiskal Hamnetov grob
in v registru prebral njegovo ime.
Me veseli. -Anne...
Poznam kugo.
Izbruhnila je v Londonu in gledališča so bila zaprta...
Poznam kugo in...
Danes sem pomislil...
Da je črna smrt kosa.
In ne bodalo.
Kako to misliš?
Nisem še videl,
da bi okužila posameznika in nato odšla.
Kako je umrl Hamnet?
Smrt je vpisana v župnijskem registru,
toda vzrok ni omenjen.
Za kugo, mož.
Župnik je to oznanil na njegovem pogrebu.
Ker si mu to ti povedala,
kakor si povedala tudi pogrebnikom,
ki so prišli sem
in ga našli zavitega v mrtvaški prt.
Ko pa pogledam grobove
okrog Hamnetovega in v register,
vidim, da ni bilo kuge
poleti leta 1596 v tem mestu.
Pravzaprav je umrlo samo pet otrok,
od tega so bili trije novorojenčki.
Za razliko od drugih let,
ko je več ducatov ljudi
umrlo za kugo.
Torej, Judith, Anne...
Povejta mi.
Kako je umrl moj sin?
Umrl je za kugo.
Mamo je sredi noči zbudil moj krik.
Hamneta ni bilo v postelji.
Mati je preiskala hišo.
Potem pa je pomislila na ribnik v gozdu.
To je bil njegov najljubši kraj,
čeprav ni znal plavati
in nikoli ni šel v vodo.
Okrog njega...
Strgani in razcefrani,
so bili zadnji verzi pesmi,
ki sem jih ustvarila, on pa jih je zapisal.
Pripravila sva jih za tvoj prihod.
Mama me je poslala po sukanec in odeje,
da ne bi nihče izvedel, kako je umrl.
To je njena zgodba,
ki jo nosi v sebi, kakor breme,
jaz pa krivim kugo.
To je župnik oznanil na grobu.
In Bog je to sprejel.
Več milijonov ljudi
je vzela, in Hamnet je zdaj med njimi.
Jezus mu ne bi zaprl vrat,
kljub temu, kar ona pravi, da sva videli.
No, seveda.
Seveda je v nebesih.
Hamnet se ni ubil.
Vrgel se je v vodo. Za to sem kriva jaz.
Jaz sem ga ubila.
Nisi ga, Judith. -Ubila sem brata.
On ti je samo hotel ustreči.
Tebi je bilo mar samo zanj,
njemu pa samo zate.
Bila sem ljubosumna.
Bila sem ljubosumna...
Ker je Hamnet hodil v šolo...
Jaz pa sem bila v kuhinji, ker sem dekle.
Hotela sem tvoje odobravanje.
Hotela sem tvojo ljubezen.
Zato sem mu rekla, da ti bom povedala.
Da boš končno izvedel, kdo je napisal pesmi.
Nisem mislila resno.
Umrl je za kugo.
Bog je to sprejel.
Bila je nedolžna laž.
On je bil majhen fantek.
Končal si.
Hvala.
Moja zgodba je končana.
Lahko počivam.
Hamnet, prosim te.
Še malo ostani.
Iz take smo snovi
kot sanje
in naše malo življenje
ovito je vanje.
Oprosti.
Mislim...
Da me je ujel prehlad.
Ben Johnson, lepo te je videti.
Kristus, Will, tebi pa se je dogajalo.
Obe hčeri sta se znašli sredi škandala.
Dobro za njiju.
Upokojitev mi ni prinesla miru, na katerega sem upal.
Po mojih izkušnjah nihče ne dobi tega, na kar upa.
Dobimo to, kar si zaslužimo.
Misliš, da sem si to zaslužil?
Vsega ravno ne, nekaj pa zagotovo.
Izgubil si sina.
Tega si nihče ne zasluži.
Jaz sem izgubil sina in hčer. -Vem, prijatelj.
Imaš še dve hčeri, ki te imata radi.
In ženo, s katero si deliš posteljo. Jaz tega nimam.
Moja Anne me prezira. -Javno si jo užalil.
Rekel si, da je prepirljivka...
Nisem rekel, da nima razloga, da je taka.
Southampton ti je rekel, da si imel majhno življenje.
Kakšna rit.
Osvojil si Anglijo, Will,
in se kot zmagovalec vrnil k svoji družini.
Kako je to majhno?
Morda tisti drugi del.
Ravno ta je najboljši.
Vrnil si se domov, Will.
Koliko osvajalcev se lahko pohvali s tem?
In koliko pesnikov?
Vsak lahko umre sam in osovražen.
Marlowa so umorili.
Nihče ne ve, kdo je to naredil.
Greene je umrl v revščini, odtujen od vseh, ki so ga poznali.
In tudi Kyd.
Ne vemo, kako je umrl Nashe,
če pa pomislim na njegove pesmi o dildotih,
mislim, da ni bilo v naročju družine.
Drži.
In jaz? Čeprav še nisem mrtev,
morda kmalu bom, saj sem se zameril kralju,
nimam zaveznikov.
Ti pa si se vrnil domov, Will.
Oprosti. V redu sem.
Imaš prijatelje in družino,
topel dom in poln želodec.
Poleg tega pa si napisal
najboljšo zbirko del, kar jih je kdaj bilo.
Prasec.
Torej, moj stari prijatelj...
Dobil si to, kar si si zaslužil.
Oče?
Danes je poseben dan,
mama in Sue sta ti pripravili posebno darilo.
Hudirja, kaj je to?
Najin poročni list. -Kaj?
Pred 34 leti sem nanj naredila križec.
In zdaj...
"Anne Shakespeare."
Lepo pisavo imaš.
Sue tudi mene uči pisati.
In ko boš bolje,
dobiš mojo pesem.
Potrebovala boš...
Žepni nož.
To je zate.
Hvala.
In kaj bi počel danes, oče,
na ta poseben dan?
Vem za breg, kjer piha divji timijan,
kjer se razraščajo primule in vijolice,
ki je objet v bujni les,
kjer so sladke moškatne vrtnice in šipek:
tam včasih spi Titanija,
zasanjana od plesa in užitka.
Ostalo pa že poznate.
In tam kača odvrže svojo kožo,
v plevel dovolj visok, da se vanj ovije vila.
WILLIAM SKAKESPEARE JE UMRL 23. APRILA 1616
V SVOJEM ROJSTNEM KRAJU.
TO JE BILO NA NJEGOV ROJSTNI DAN.
Žar sonca naj te ne straši,
ne viharjev zimskih sila;
tu svoje postorila si
in šla domov,
ne brez plačila.
Cvet fantov in deklet v en mah,
kot dimnikarji mora v prah.
Nič ne boj se mrkih sil;
nedosegljivi za oblast,
kaj mar ti jed, blesk oblačil,
enaka sta ti trs in hrast.
Moč žezel, zdravstva, znanj v en mah,
gre isto pot in mora v prah.
Strel ne boj se
in še manj strašljivih skal, ki grom vale,
ne naglih sodb, obrekovanj,
vsa radost, bol - tu nič ne de!
Ljubimce, mladce, vse v en mah
kot tebe tukaj, čaka prah.
ANNE JE UMRLA 9 LET KASNEJE.
WILLIAM JI JE ZAPUSTIL SVOJO DRUGO NAJBOLJŠO POSTELJO.
JUDITH QUINEY JE RODILA TRI FANTKE.
VSI SO UMRLI MLADI.
ELIZABETH HALL, SUSANNINA HČI, SE JE POROČILA DVAKRAT.
UMRLA JE PRI 61-IH, ZADNJA POTOMKA SHAKESPERJEVIH.
Prevod podnapisov: Aleksandra Jović